OVERSATT OG SYNKET AV LEOGATE1968
Langt ute i STILLEHAVET...
..ligger et land adskilt fra resten av verden...
..siden dinosaurenes tid.
Etter 80 millioner år i isolasjon,
har naturen gått sin egen vei.
I denne tapte verden, spiller livet med andre regler.
Pingviner i skogene...
..papegøyer i snøen...
..og rovdyr fra urtiden.
Livene deres domineres av de mektigste kreftene på Jorden.
Da menneskene endelig ankom, oppdaget de at...
..ingen steder er merkeligere og mer mystisk enn New Zealand.
NEW ZEALAND JORDENS MYTISKE ØYER
Det er flere arter pingviner i New Zealand enn noen andre steder i verden.
De utviklet seg her for cirka 60 millioner år siden.
Og her, i deres forfedres hjem, gjør pingvinene det litt annerledes.
Disse Snarespingvinene har med hundretalls andre vært ute for å fange fisk til kyllingene sine.
Som for alle foreldre her, er hennes reise hjem for å mate ham ganske uvanlig.
Hun følger en sti laget av tusenvis av små føtter.
Og det neste, en bratt bergvegg.
Når man ikke har noen armer og en svømmers kropp, er det som å gå opp en sklie i en sekk.
En hindring beseiret, og så i gang med den neste.
En ekspedisjon inn i skogen.
Gjemt dypt blant røtter og bregner,
har de dannet en stor skogkoloni.
Mor har beseiret klipper og kjempet seg gjennom skog, men hun er ikke hjemme ennå.
Hun er bare en av de 60 000 beboerne som tar denne reisen.
Gjennom århundreder, har de slitt ned en labyrint av små gater og kilometervis av kryssende stier.
Hun må huske hver eneste kneik og sving...
..mens hun haster forbi alle de andre travle reisende.
Endelig, når hun målet sitt,
800 meter eller så, inn i landet.
En av mange klarninger i skogen hvor pingvinene har ungene sine.
Hennes partner og babyen hennes venter på henne,
om hun kan finne den.
Andre voksne er veldig beskyttende for området sitt.
De returnerende pingvinene holder en viss kroppsholdning, designet for å skremme.
Endelig hjemme.
Og Mor leverer endelig et måltid med ferdig fordøyd krill.
Denne livsstilen i skogen er kun mulig for en sjøfugl grunnet et bemerkelsesverdig faktum.
New Zealand har ingen store rovdyr - det har faktisk aldri hatt noen store pattedyr.
Årsaken til det går helt tilbake til dinosaurenes tid,
da New Zealand var en liten del av et enkelt gigantisk kontinent.
For cirka 80 millioner år siden, brøt enorme geologiske krefter opp landet.
Et fragment ble tvunget langt ut i havet.
New Zealand - adskilt og siden umulig for andre dyr å nå.
De samme geologiske kreftene som skapte dets isolasjon, er fortsatt aktive i dag.
I denne delen av Nordøyen, koker grunnvannet.
Pohutu geysiren, New Zealand's mektigste...
..med utbrudd opptil 20 ganger om dagen, skyter super-oppvarmet vann 30 meter opp i luften.
Geysirene former en del av et dramatisk geotermisk landskap.
Med kokende gryter, og etsende innsjøer med skoldende vann.
Det er så etsende at det løser opp selv stein...
..til en mineralsk suppe.
Hundrevis av dampende ventiler puster liv i dette dødelige landskapet.
Og i dets hjerte, Frying Pan Innsjøen, en av verdens største varme kilde.
Vannet her er varmt nok til å sakte koke kroppen din.
Mens det renner ned fra høyden, kjøles det ned og legger fra seg fargerike mineraler.
Gjennom tusenvis av år, har mineralene bygget opp glitrende krystall terrasser.
Lenger ned i elven, kjøles vannet ned til cirka 40 grader,
temperaturen for et dampende varmt bad.
Det er for varmt for fisk, så breddene i bekken er så og si rovdyr-frie.
Et fristed for varmetolerante insekter.
Store mengder med geotermiske småfluer.
De flyr bare en dag eller to så de danser raskt, i søken etter en partner.
Men forestillingen deres tiltrekker seg uvelkommen oppmerksomhet.
En gruppe Viftestjerter, en av New Zealand's minste og mest smidige fugler.
Det er lett å se hvordan de fikk navnet sitt.
Denne Faren har en skrubbsulten familie å mate.
Hans jaktmetode kalles falkejakt.
Han hopper fra greiner ved bekken for å fange fluer i luften.
En Viftestjert flyvning er ikke bare rask, den er også uforutsigbar.
Sett hastigheten ned 20 ganger, så blir hemmeligheten til denne superakrobaten avslørt.
Korte, runde vinger gir ham kraften og manøvreringsevnen...
..til et stunt fly.
Men det er hans enorme stjert som gir ham en fordel.
Når han sprer den ut, blir den en enorm luftbrems, og skaper samme situasjon som en håndbrekk-sladd.
Fluene er små, så for å få matet de voksende ungene,
må denne pliktoppfyllende Faren ta mer enn 300 turer i timen.
Disse Viftestjertene har gjort dette ubeboelige landskapet, om til en mulighet.
I New Zealand, er ugjestmilde miljøer en del av hverdagslivet.
Hele landet sitter på en massiv tektonisk grenseplate,
hvor to skiftende fragmenter av jordens skorpe møtes.
Rett utenfor kysten av Kaikoura, tar denne grensen form av en undervanns dal,
en trakt som bringer det dype havet nærmere land.
Havets dyp er full av næring, og her, nær kysten,
tvinger vind og strømmer dem til overflaten, og skaper en rik fôrgrunn.
Spermhval hanner kommer for å meske seg på dyphavs akkar.
Og det er et mangfold av bytte for deres mindre, og mer smidige slektninger.
Mørk delfinen lever i tusentalls her.
Alle delfiner kommuniserer ved å bruke en kompleks rekke av undervanns lyder og klikkinger,
men Mørk delfiner kan snakke på andre måter også.
Som en art, er de en av de mest akrobatiske delfinene i verden,
og forskere har oppdaget at hopping, er en del av deres kommunisering.
Noen hopp og plask kan muligens ha en egen spesiell betydning.
Et høyt hopp og et rent plask kan være et signal for at det er fisk nedenfor.
Et hopp og et kjapt slag med halen gir en høy lyd og sprer seg langt under vann,
som muligens hjelper til med å koordinere store grupper.
Det virker å være en av de enklere triksene, og de yngste, er ivrige etter å lære.
Mor viser ham hvordan en ekspert gjør det...
..og nå er det babyens tur.
Unge delfiner kan være sammen med moren opptil tre år, så de får mye tid, til å øve på.
Synkroniserte hopp er vanskeligere å mestre.
Hopp oppfordrer muligens delfiner til å arbeide sammen, en viktig egenskap for å omringe fisk.
Men det mest spektakulære hoppet og muligens det vanskeligste å mestre...
..er det akrobatiske hoppet.
Men dette, er kanskje bare på gøy.
På landet nedenfor Kaikoura kysten,
de skiftende platene som driver dalen nedover, driver nå landet oppover.
Dette skaper en mektig rekke av fjellkjeder som former den spektakulære ryggmargen av Sørøya.
De Sørlige Alpene -
New Zealand's flotteste villmark.
Med sine ragende 4,000 meter,
vokser fjellene fortsatt...
..selv om vekten av cirka 3,000 isbreer sakte maler dem ned.
Dette er New Zealand's mest utfordrende terreng med et matchende klima.
Dyr må være tøffe og ressurssterke for å overleve her.
Sauer ble introdusert på New Zealand for over 200 år siden.
Med ekspert hjelp, kan de leve i selv de mest ekstreme værforhold.
Men bøndene må tilpasse seg de voldsomme svingningene av det alpine været,
og vite når de skal reagere.
For sauebonden Kate Cox, er det å beskytte den dyrebare flokken sin, en mektig utfordring.
Eiendommen her er på cirka 40,000 hektar, som er ganske så stort.
Den strekker seg fra innsjøen og rett gjennom fjellene bak oss, noen fjellkjeder.
Så det vil sannsynligvis ta et par dager og gå over den.
Dette er en av de største dagene i Kate's kalender.
Hei, jenter. Er dere ivrige nå?
Høstens sauesanking.
Flink jente. Sitt. Så en høstinnsamling det har foregått i ca.150 år på denne eiendommen,
og det handler egentlig bare om å få sauene ned fra sommerbeite i fjellene,
og få dem ned i lavlandet hvor de vil være i sikkerhet fra snøen om vinteren.
I mer enn 100 år, har innsamlingen bestått av en tøff to dager's tur til fots.
Men Kate's team med gjetere har en hjelpende hånd -
et helikopter, og noen av de meget få flyvende fårehunder i verden.
Deres mål i dag er å få samlet inn minst 4000 sauer, hvis de kan.
Hennes bror Davie er piloten. Deres familie har jobbet i disse åsene i 40 år.
Selv for gårdsarbeid i New Zealand, så er ikke dette noe normalt gårdsarbeid.
Det er et av de tøffeste miljøene i New Zealand man kan drive gårdsarbeid.
Så joda, det er litt på kanten.
Ok.
Kate har 29,000 Merinosauer her oppe, en av de få saue artene som er tøffe nok til å overleve.
Men vintrene er for tøffe og mange ville ha dødd i store snømengder om de skulle ha beitet hele året.
I dag, består Kate's team av fem gjetere og ti hunder.
Jeg går ned det sporet mot kornet.
Bli med meg...
Taktikken er å begynne på toppen, og se etter de mest eventyrlystne sauene.
På toppene av fjellene, er det ganske ulendt. Masse steiner, klipper ganske utfordrende til tider.
En god regel er at om hundene ikke vil følge etter deg, så bør ikke du gå der heller.
Kom du akkurat ut kanten? Er det deg jeg ser der oppe?
Ja, vi er ute på kanten, det er mye tåke på vei inn.
Man må passe på seg selv, hundene dine,
og sauene dine, for, som regel, er det ingen som kommer for å hjelpe deg.
- Sauene er snart jaget ned fra de bratte liene. - Her kommer en til flokk også.
Kate og hundene hennes, Fudge og Fred, må avskjære dem.
Vi har en Huntaway, som er en rase fra New Zealand, som har alle slags raser i seg.
De er vanligvis store, larmende, ukontrollerbare.
Du bare viser deg frem, Fudge. De får tingene gjort.
Så man kommanderer hundene og alt begynner å bevege seg foran deg.
Fred, bak, Fred, bak.
Mens flere sauer kommer, er utfordringen å holde dem i bevegelse uten å starte en panikk.
Nedover! Vekk derfra, Fred.
De har ikke hatt kontakt med folk eller hunder de siste fire månedene.
Og panikk i disse bakkene ville vært en katastrofe.
Flink jente, flink jente. Hei, hei, hei.
Ingen andre steder er et så stort antall sauer gjetet over slike avstander til fots.
Vi har samlet en god del nå, vi har kanskje rundt 800 eller 900 nå, og det er bra.
Vi vil samle mange flere når vi kommer lengre inn. Men, joda -
de går ganske bra og avanserer fint og det går ganske raskt. Stille!
Kate's rekord er å samle inn 10.000 sauer på en dag.
En flokk som denne kan strekke seg over 1,6 kilometer.
Vent, Fred, vent der, Freddie.
Etter 12 timer og en tur på 2 mil, er denne delen av innsamlingen fullført,
og sauene er trygge på vinter engene ved innsjøen.
Joda, det er helt topp å få jobben unnagjort. Spesielt når man har litt kluss gjennom dagen.
det er alltid godt å få alle hele hjem igjen.
Han timet det helt perfekt - rett før mørket, hjemme tidsnok til en kopp te.
Det er steder hvor New Zealand's sauer aldri har nådd.
Det ville, fjellfylte hjertet av New Zealand skjuler noen av de eldste hemmelighetene på Jorden.
Langt utenfor folks rekkevidde, ligger skjulte daler, fulle av forhistorisk liv.
Store trær og gigantiske tre-bregner, hvis forfedre levde for 100 millioner av år siden,
trives fortsatt her i dag, takket være New Zealand's lange isolasjon.
Skoger en dinosaur ville ha kjent igjen, levende forbindelser til New Zealand's urhistoriske fortid.
For 16 måneder siden, la en mor disse eggene, begravde dem, og forlot dem til sin egen skjebne.
Kun i en spesiell film-hule, kan vi få filmet intime detaljer som denne eggtannen.
Broøgler er de siste overlevende av et dynasti av reptiler, som blomstret under Jura tiden.
Disse baby rovdyrene må spise for å vokse raskt.
Men for unger så små som dette, er det å spise eller å bli spist.
Det er trusselen fra noen forhistoriske rovdyr.
Voksne Broøgler er mer enn 50 ganger så store.
De er kjent for å være kannibaler.
Om man ønsker å unngå og bli dagens måltid så er trikset, å stå helt stille.
Heldigvis, en kakkerlakk er en smakfull distrahering.
Men selv insektene kan være dødelige.
Gigantiske tusenbein mer enn 15 cm lange, vil gjøre kort prosess på en baby Broøgle.
Og Fløyelsormene har fordøyende spytt.
De har patruljert i over 500 millioner år.
Best å holde henne på avstand.
Han er fortsatt sulten...
..og dette feite og saftige insektet er fullpakket av proteiner.
En annen forhistorisk spesialitet på New Zealand, en Weta.
I dette kjempestore landskapet, må en baby Broøgle lære seg at insekter kan være større, enn beistene.
Trærne her, er like forhistoriske som dyrelivet.
Og det mest spektakulære er fra en urgammel familie, Gultreet.
Disse mektige bartrærne var spesielt viktige for de første innbyggerne på New Zealand, Maoriene.
- Hei, den var vakker. - Joda. Ikke verst den, eller hva?
Mike Bradley er høvding for den lokale Rangitane stammen
fra Marlborough Sundene, og en anerkjent Maori treskjærer.
Vel, dette kalles Podocarpus Totara. Dette treet er cirka 40 meter høyt
og jeg antar det er cirka 700 til 1000 år gammelt.
Det er i god stand.
Mike og hans sønn Joel, har en av de største private samlingene med Maori treutskjæringer i verden.
Treet fra disse innfødte Podocarpusene er spesielt verdsatt.
Disse trærne er nå beskyttet av loven, og om jeg kunne kappe et av disse ned, ville jeg ikke gjort det,
fordi jeg har for mye respekt for disse store gamle gigantene.
Mike og Joel har kommet på en genial og
bærekraftig måte og få tak i dette sjeldne og dyrebare materialet.
Vel, det vi gjør er å fiske etter trær i Pelorus elven, gjennom tidene har de falt ned og havnet i elven.
Til slutt blir de vasket ned til elvemunningen her,
hvor vi har kommet i de siste 25 årene for å samle opp noen av disse tømmerstokkene.
Noen av stammene er store her, noen veier 30 til 50 tonn.
Du vet, de er så store som en lastebil. Dette ser bra ut.
Da vi først begynte å fjerne stokkene fra elven, var det skikkelig utfordrende med alt vi måtte gjøre.
- Vil du ha disse side om side? - Nei, jeg vil ha denne rett under der.
Opp gjennom årene, har vi funnet en teknikk hvor vi bruker blåser, og tidevannet.
Pelorus Elven har en tidevanns høyde på to meter,
greit nok til å få løftet det gamle treet fra elvebredden.
Så disse Podocarpusene, noen av dem er så gamle som 1,000 år
før de i det hele tatt falt i Pelorus.
Og de kan ligge lagret i gjørmen i hundrevis av år.
Disse stammene ville ha vært her da det ikke fantes mennesker på New Zealand,
det ville kun ha vært fugler og insekter.
Noen av disse trærne, man kan sette seg bakover og se på dem og fundere på hva de så
i deres livstid da de stod i skogene. Det må ha vært et paradis den gangen.
Mike bruker stammene til å registrere Maori historien og tradisjoner.
Maoriene hadde ikke utviklet et skrivende språk, så det eneste språket var treutskjæringer.
Maoriene var de første menneskene her,
de måtte gi sin viten til de neste generasjonene, så den eneste måten var å få det registrert i treet.
Det var en registrering av viktige hendelser og steder.
Stykket som Mike har skjært i dag forteller om den mest bisarre av New Zealand's skogs-ånder.
En skapning som nesten aldri noen ser.
De er ekstremt sjeldne og kommer kun ut om natten.
En av de få stedene man kan få et glimt av dem er i Otorohanga parken på Nordøya.
Midt på natten, forlater en Nordbrunkivi hulen sin og ut stupmørket i den forhistoriske skogen på New Zealand.
En Kivi er en karakteristisk og merkelig type fugl.
Han er på størrelsen og med vekten av en stor matkylling, men er mer beslektet til strutsen.
For å hjelpe dem med å lokalisere bytter på bakken,
så er Kiviene de eneste fuglene i verden som har nesebor på tuppen av nebbet.
Den er mer som en snute, perfekt for å lete etter noe godt å spise.
Men akkurat nå, har Kiviene her, noe helt annet i tankene.
En hunn synger en lokkende serenade.
Kjærligheten er i luften.
Disse fuglene er av en tilvent gruppe, som betyr at vi kan filme intime detaljer av deres private oppførsel.
Nordbrunkiviene tar ofte kun en make for livet, og hunnene er veldig pirkete.
Hos Kivi par, er damene normalt de som har styringen, men han er glad for å få følge henne rundt.
Han flørter med å grynte og dytte henne i baken med nebbet sitt.
Hun må ha mye overtalelse, men til slutt gir hun etter for sjarmen hans.
Hunnen legger et egg i sin partners hule, men hun lar ham ta seg av det alene.
Han bruker mesteparten av de neste tre månedene med å bare sitte akkurat her.
Et Kivi egg er enormt.
Det veier nesten 500 gram, hvor mesteparten er eggeplomme.
Det er av de største eggene i forhold til kroppsstørrelse for noen fugl,
og det trenger den lengste inkubasjonstiden.
Det kan ta tre dager for en kylling å kjempe seg ut gjennom det tykke skallet.
Innen babyen klekker ut,
kan Faren ha mistet 1/4 del av kroppsvekten ved å ha ruget på sitt enorme egg,
og arbeidet han er ikke ferdig ennå.
Han bruker mye tid på å skjule inngangen til hulen, men Junior vil ikke bli etterlatt alene.
Kiviene kan ikke se så godt i mørket, så han tar sine første prøvende skritt ut i en stupmørk verden.
Han har fortsatt restene av den gigantiske eggeplommen inne i seg,
som betyr at han ikke behøver på spise de første få dagene.
Men han er veldig ustø på beina, og i mørket, vil ikke hans urolige far slippe ham utenfor rekkevidde.
Nebbet hans virker utmerket til å holde pjokken i tøylene.
Det lille dunete nøstet vil bli hos faren sin til han er stødigere og istand til å ta vare på seg selv.
New Zealand's urgamle isolasjon, ga mange merkelige skapninger muligheten til å utvikle seg her.
Men de geologiske kreftene som skapte så mye liv i dette landet, har også makten til å ødelegge det.
Men landet er krakkelert og oppsprukket av underjordiske forskyvninger,
som kan revne når som helst.
Kl. 12:51 den 22 Februar i 2011, ble fremtiden til en by forandret, for alltid.
Elisabeth Pitcorn jobbet i sentrum av Christchurch.
Så mange minner. Jeg husker hele dagen, jeg husker hver eneste detalj fra den dagen.
og jeg vil huske dem resten av livet.
Dagen da jordskjelvet kom jobbet jeg i første etasje i den gamle Postkontor bygningen -
på Cathedral torget i Christchurch. Det var rundt lunsjtiden da det første skjelvet slo til.
Det var faktisk virkelig skremmende.
Etter at ristingen stoppet, tok vi bare det vi kunne og... bare sprang ut av bygningen.
Uheldigvis, gikk vi forbi noen ganske så grusomme scener.
En av kollegaene mine sa, "Åh, herregud, Katedralen."
Jeg hadde tilfeldigvis kameraet i vesken min den dagen og,
jeg antar at jeg bare på ren refleks begynte å ta bilder
og da gikk det virkelig opp for meg hvor alvorlig dette jordskjelvet faktisk var.
Det var et av New Zealand's største og mest ødeleggende jordskjelv.
Det startet uventet nært Jordens overflate, så bakken under byen ble ristet på et ganske brutalt vis.
Bevegelsen i bakken akselererte raskere enn noen andre jordskjelv registrert i New Zealand,
og resulterte i enorme skader.
Bygninger raste sammen rundt oss mens alle etterskjelvene rullet gjennom.
Jeg husker jeg så ned på bakken og sprekkene laget en åpning og de beveget seg frem og tilbake
og på det tidspunktet tenkte jeg kun på, "Bakken vil åpne seg og sluke meg."
185 mennesker mistet livet og skadene var estimert til 17 milliarder pund.
Men fem år etter, fortsetter folket i Christchurch å lære og gjenoppbygge.
Liz er en del av Christchurch's helbredelse.
Skal vi starte ved vinduet og komme tilbake rundt, rundt og frem til fremsiden?
Hun jobber med droner for å overvåke områder rundt byen som er ødelagt av skjelvet.
Ærlig talt, så tror jeg at alt folket i Christchurch nå har blitt geologer.
Jeg vet iallefall mye mer om jordskjelv enn jeg har behov for, eller har hatt lyst til,
men jeg antar at vi alle vet hvordan vi skal være trygge i et også.
Det er viktig arbeid, som også er en del av gjenoppbyggingen av byen.
Man tror at sånt ikke skjer i min by, vet du? Men...
..jeg antar det gjorde det, så vi må se realiteten i det og bevege oss fremover
og bygge et nytt Christchurch.
Jordskjelvet var ikke en spesiell hendelse. Rundt 20.000 registreres i New Zealand hvert eneste år.
Mest små skjelv, men trusselen for et nytt stort skjelv, er aldri langt unna.
Ingen steder her er immune for landets aktive og til tider brutale geologi.
Selv Auckland, landets største by og hjemmet til 1.5 millioner mennesker,
er bygget på et aktivt vulkansk område.
Vulkanen Rangitoto, dominerer havnen i Auckland.
Selv om den sist hadde utbrudd for 600 år siden,
er mange av dens lava felt fortsatt svarte og ufruktbare selv i dag.
Men gjemt under den livløse overflaten, finnes et av New Zealand's mest uvanlige naturfenomen.
Tusenvis av tonn med smeltet stein fløt en gang gjennom disse lava tubene
med en temperatur på mer enn 1000 grader celsius.
Grotteklatrere har kartlagt et nettverk med over 200 av disse tubene under Auckland,
som strekker seg kilometervis.
Luften her er fuktig, og bringer med seg akkurat nok fukt, til å danne nytt liv.
Dette er Luftrøtter.
De trekker til seg og absorberer fukt direkte fra luften.
Røttene gir styrke til frisk grønn oppvekst i lavaen ovenfor.
Et Pohutukawa tre, et mirakel av liv fra nesten ingenting...
..og tilbyr en midtsommer buffe for fuglene.
Tuiens bøyde nebb er perfekt å drikke nektar med.
Kakaen går etter pollen.
Pohutukawa trærne kan leve i mer enn 1000 år.
De blomstrer i Desember, så de blir ofte kalt New Zealand's Juletre.
Hvert av dem har en mirakuløs evne
til å forandre en ufruktbart vulkansk ødemark, om til en oase med yrende liv.
Av alle artene som har blomstret i New Zealand,
er det kanskje Pohutukawa treet som har møtt utfordringene best
i dette krevende og vakre landet.
Over hele New Zealand,
kjemper liv mot de geologiske kreftene som gir dette landet sin styrke...
..og dets skjønnhet.
Fra pionerene i høylandet, til delfinene som hopper over dypet...
..og små helter i luften som våger å jakte...
..i kokende vulkansk damp...
..New Zealand er fantastisk og mystisk.
Et land alene, formet av sin ekstraordinære fortid, og med en rastløs fremtid foran seg.
Av alle stedene New Zealand teamet filmet, var kanskje det mest magiske...
..Snares Øyene.
En filming kameramann Mark MacEwen ser veldig frem til.
Noen ganger kan man være veldig, veldig heldig, som kameramann når man filmer dyreliv.
og man blir bedt om dra til steder som er helt unike.
Snares Øyene, som ligger mellom New Zealand og Antarktis, er bare et av de stedene
man bare vet at man vil ha en utrolig opplevelse med å komme seg dit.
Jeg mener, hva er bedre enn det? Hva slår det?
Det har aldri vært noen menneskelig bosettelse på Snares,
så dens ville beboere burde oppføre seg som det er naturlig for dem.
Teoretisk, iallefall.
Men det første hinderet er å komme seg dit.
Mellom fastlandet og Snares ligger Stillehavets beryktede Roaring Forties.
Dette er tøffe og uforutsigbare farvann, et alarmerende prospekt.
Når man hører at man skal ned mot Antarktis, er det liksom...
..Tanker om Roaring Forties og båter som er forsvunnet på havet man har i minnet.
Det gjør det virkelig. Jeg vet hvordan været er der nede, jeg vet hvordan sjøen er der nede,
og de er ganske så skremmende.
For å gjøre tingene verre, vil det være 8 mennesker og alt dette utstyret ombord i denne lille seilbåten.
Tiama var båten vår og den var ganske liten, ikke så stor som forventet, må jeg få si.
Heldigvis, så er mannen i ledelsen, veteranseileren Henk Haazen, som bygget Tiama for å tåle dette havet.
Man legger ganske mye tillit til denne ene mannen, som er helt utrolig. Jeg skal gi ham det.
Men jeg er ingen tilhenger av stort, rullende, åpent hav,
og det var derfor vi holdt oss inne de neste få dagene.
Jeg hadde et lite vindu og alt jeg kunne se var sjøen som hevet og senket seg over siden på båten.
Jeg lå der litt småredd, og ventet på at det skulle ta slutt.
Etter 19 grusomme mil, var den første til å se land, produsenten Mark Flowers.
Vel, dette er hva vi har kommet for å se -
24 timer i Stillehavet's Roaring Forties, og dette er Snares Øya.
Lettelsen av å faktisk komme til Snares er ganske kort.
Vel, reisen er bare en del av det. Det er når man kommer dit at det neste problemet begynner,
og, tingen med Snares er at det er en øy med meget bratte klipper.
Ingen av oss hadde helt forventet hvordan vi skulle komme i land på øya.
Et av nøkkelstedene for filming,
kjent som Penguin Cliff, er helt enkelt for bratt til å gå i land med store dønninger.
Men så, litt flaks.
Uventet klarner været og teamet kan endelig komme i land på øya.
Jeg kom til Antarktis for å få litt farge.
Nå kan de begynne å filme.
Men det er bare et problem, pingvinene.
Jeg sitter her og prøver å filme pingvinene som skal hoppe ut i vannet,
så et øyeblikk står de på kanten når jeg er klar, men i det neste går de bakover igjen,
og så går de fremover igjen.
Jeg venter bare på at en skal begynne slik at resten følger etter,
men for øyeblikket er det bare frem og tilbake, frem og tilbake.
Fordi ingen har bodd på Snares, har pingvinene ingen frykt for mennesker og de er veldig nysgjerrige dyr.
En av tingene med å filme dyreliv så bruker jeg det meste av min karriere med å krype eller
eller komme virkelig nært dyr uten å bli oppdaget, og på Snares var det fullstendig det motsatte.
Jeg kunne ikke få dyrene til å slutte å se på meg. Det var som om at jeg var på TV til en forandring.
Det var nesten umulig til tider og få dem til å gjøre annet enn og bare stå der.
"Åh, jada."
Det eneste som gjør Øyen tilgjengelig, er kilometervis av stier som pingvinene har laget gjennom skogen.
Men teamet innser raskt at dette er en øy mer passende for pingviner enn for mennesker.
Veldig få mennesker har satt sin fot på Snares, og en av tingene om det er at det ikke er noen stier,
det finnes ingen skikkelig tilgang noen steder på Øyen.
Men Øyen er dekket av disse virkelig kronglete, tette gamle trærne overalt.
Og bakken faller sammen på grunn av fugle hulene
og det er et virkelig vrient sted å navigere, spesielt for en av min størrelse.
For det er designet for å passe ting som kun er så store...
De må slite seg vei opp til topps, for en nøkkelscene er å filme fugler som klatrer opp Penguin Cliff.
- Er det her? - Vel, nei, det er...
- Du må gå ned der. - Ned der?
Det virker å være veldig bratt.
Det er vanskelig å forklare skalaen og de glatte, stupbratte sidene av de klippene.
Kameraet rettferdiggjør det ikke, mye av tiden,
men når du ser ned, så kjenner du at blodtrykket stiger.
Mark tar en rekognosering for å finne et sikkert sted på klippen for kameraet.
Produsenten sa det ville gå greit å sende meg ned der.
Når jeg ser på det, så virker det ganske bratt.
Om pingvinene kan gjøre det så må teamet gjøre det også.
Før turen, antok teamet at pingvinene måtte være dårlig til klippeklatring, men egentlig,
så gjør deres lave tyngdepunkt og skarpe, gripende klør dem utrolig tilpasset for det.
Jeg er overrasket over at pingviner kan gjøre dette. Hvem hadde trodd det? Det er helt utrolig.
Se på dem.
Teamet ble der i ti dager uten noen bekvemmeligheter.
Hver kveld returnerte de tilbake til Tiama, som har sine bakdeler.
Et av problemene med å dele en båt med så mange mennesker er at
det ikke finnes noe privatliv når man trenger det.
Men på Øyen var det et lite men enkelt toalett ved siden av en liten hytte, og...
..jeg gikk dit, men dessverre hadde noen kommet dit før meg.
En ung New Zealandsk hann sjøløve.
Og han står mellom meg og toalettet, noe som er en nødsituasjon.
Sånn ja, gå videre.
Som en tverr tenåring, liker han ikke å bli forstyrret.
Og en desperat kameramann er et enkelt mål.
Noe av det største med sjøløver er at de er store, de er litt aggressive og de stinker,
Jeg mener virkelig stinker, av stinkende fisk, det er helt forferdelig.
Noen hint eller tips?
Teamet må samles mot ham, og til slutt trekker han seg unna.
Ok, sånn ja, ti minutter senere.
Uansett farene og ubehaget,
får endelig teamet det de kom for - et intimt glimt
inn i livene til disse bemerkelsesverdige fuglene og deres unike hjem.
For meg, så er det som har vært spesielt med Snares Øyen,
er at den ligger der det antarktiske møter skogen.
Og disse to verdenene kolliderer og det er bare helt fantastisk.
Jeg vil savne det, faktisk.
Hvordan kan man unngå og savne dette?
Neste gang, reiser vi dypt inn i de dramatiske landskapene i New Zealand's villeste steder
for å oppdage dets merkelige og overraskende dyreliv -
hemmelige områder opplyst av mystiske fe lys...
..snikende snegler med et drepende bitt...
..og insekter med forakt for døden.
Dyr som kjemper mot de mest ekstreme tilstandene i landet.
OVERSATT OG SYNKET AV LEOGATE1968